50 ГОДИНИ ВОЙНА
Втора част Шестдневната война 1967г.
Проблеми и смърт в Близкия Изток.
Боевете избухнаха бързо, след като сирийците стреляха
по израелски земеделци докато управляваха тракторите си.
Израел използва танкове, минохвъргачки и самолети при контраатаката.
Израелския премиер Леви Ешкол каза:
"Приятелските сили в чужбина ще разберат ситуацията".
Translation ZALMEN BEHAR
През май 1967-ма, лидерите на Съветския съюз предприеха стъпка,
която щеше да промени картата на Близкия Изток.
Губещи ще се окажат собствените им съюзници.
Всичко започна с един фалшив доклад от съветското разузнаване.
Ануар Садат, говорител на египетския парламент
бе в Москва за разговори със съветският премиер Косигин.
Това бе рутинно пътуване.
Египет се намираше твърдо в Съветския лагер.
Садат бе изпратен до самолета си от заместник-министъра на външните работи.
Министърът отведе Садат настрана.
Той му каза, че израелски войски се струпват срещу Сирия.
Той го помоли веднага да докладва това на Насър.
Египетския президент, Гамал Абдел Насър
бе героят на арабския свят.
Ако Израел струпва войски на сирийската граница, се очакваше Насър да действа.
Той изпрати неговия Началник на Щаба
и го инструктира да разбере какво целят израелците.
Отидох до границата между Сирия и Израел.
Не намерих нищо необичайно,
затова поисках да видя последните въздушни снимки от граничния район.
Те ми показаха снимки от предишния и по-предишния ден.
Разгледах ги, но все още нищо не открих.
Началника на Щаба не намери нищо да подкрепи съветския доклад,
но тогава съветския посланик се върна при нас.
Той каза, че съветското разузнаване е потвърдило доклада си,
израелски войски наистина се струпват на сирийската граница
и положението е много опасно.
Съветски дипломати разпространиха алармата в целия регион,
дори и в Израел, както Премиера и съпругата му скоро щяха да разберат.
Беше 2:30 през нощта, секретаря сънен дойде да ни търси.
Той каза: "Съветския посланик е долу във фоайето.
"Той е облечен много официално и настоява да види Премиера незабавно".
Казах на Ешкол: "Нека да го посрещнем така по пижами".
Нашият посланик даде на Ешкол телеграма от Косигин.
Ешкол предложи да отиде в Москва за да обсъдят ситуацията в региона.
Посланикът бе гневен и каза: "Вие струпвате войските си на север".
Ешкол каза: "Можем веднага да отидем там.
"Можем да отидем заедно на границата до Голан.
Ще видите, че не сме мобилизирали нищо".
Съветския посланик каза: "Не".
По това време Съветското ръководство смятаха,
че Америка е ангажирана във Виетнам.
Някои в Кремъл сега искаха да отслабят американското влияние в Близкия Изток,
дори с риска от още една регионална война.
Ние смятахме, че една война може да ни донесе политически облаги.
Дори да се стигне до "задънена улица" можеше да ни донесе ползи.
Египет имаше нашата подкрепа, и политическа и военна.
Мислехме, че техните въоръжени сили ще демонстрират
ползите от подкрепата на Съветския съюз.
Така че бяхме уверени, че съотношението на силите в Близкия Изток
ще се промени от една локална война.
В Кайро, Насър постави неговите въоръжени сили в бойна готовност
в момента, когато получи Съветският доклад.
Ако плана на Москва е бил да провокира война, изглежда е сработил.
Руският доклад ескалира всичко.
Чувствахме се задължени да придвижим войски в Синай.
Оттам бихме могли да отмъстим на Израел, ако Израел атакува Сирия.
Абдел Насър не искаше война с Израел.
Абдел Насър мислеше за своя образ сред арабския свят.
Така той показа мощ използвайки въоръжените сили.
Маршал Амер искаше да атакува Израел веднага.
В арабските медии критикуваха Насър.
Някои страни обвиняваха Абдел Насър, че се крие зад ООН.
От Суецката война през 1956-та,
войските на ООН служеха като буфер на границата между Египет и Израел.
Сега Насър им заповяда да напуснат.
Очите на света се фокусираха върху малко пристанище
в края на пустинята Синай, Шарм ел Шейх.
Главното командване искаха да експулсират войските на ООН от Шарм ел Шейх.
Казах им: "Ако го направим, египетски войски ще трябва да поемат Шарм ел Шейх.
"Тогава ще бъдем задължени да затворим пролива Тиран.
Това ще означава война".
Блокада на пролива Тиран от Египет може да доведе до война,
защото пролива, в началото на залива Акаба
контролира единствения търговски маршрут на Израел към източната половина на света.
Насър, в името на арабската солидарност премина в офанзива.
Нашите въоръжени сили са готови за война.
Залива Акаба принадлежи на Египет.
Няма начин да позволим да преминават израелски кораби.
Евреите заплашват с война,
ние им казваме: "Здравейте и Добре дошли, готови сме за война".
Но няма начин да се откажем от правата си към залива Акаба.
В Израел народа се подготвя да се защитава.
Техният министър-председател, Леви Ешкол събра своя кабинет и военните командири.
Казах им: "Досега не бях сигурен какво ще се случи,
но след като египтяните затворят пролива,
съм сигурен, че ситуацията ще се превърне във война.
Пролива е причина за война за нас и му го казах твърдо,
че това ще бъде техния край, това ще бъде техния гроб.
Ние командирите му казахме:
"Нямаме избор, трябва да се мобилизираме.
"Трябва да предприемем атака до 72 часа.
"Ако дадем на египтяните повече време,
"те ще разположат в Синай още и още дивизии".
Генералите виждаха, че Израел става все по-уязвим.
Началник Щаба, генерал Рабин, беше много притеснен.
Той пушеше цигара след цигара
и той изяде почти всички ядки и стафиди в малката кошничка там.
И той беше много притеснен,
не защото се съмняваше в изхода от войната,
а защото ние наистина бяхме много неподготвени за война.
Рабин попита Абба Ибан за дипломатическо решение.
Рабин каза, ние наистина не сме подготвени за война
и второ, трябва да има все някакъв опит да се избегне
чрез упражняване на предупреждения и натиск върху египтяните.
И след това г-н Ешкол ми прати бележка с написано: "Какво правиш тук?"
Премиера Ешкол, изпрати Абба Ибан да търси помощ от ключовите съюзници на Израел.
Той искаше международен флот
да подържа пролива отворен за да се предотврати войната.
Бях помолен от моето правителство да проуча,
какво възнамеряват да направят тези правителства,
за да се възобнови тази международен воден път до законното му положение.
Какво искате да направи САЩ?
Ами, аз всъщност дойдох тук за да разбера какво възнамеряват да направят САЩ.
Президента Джонсън даде ясно да се разбере, че не иска Израел да атакува пръв.
Президента каза на Дийн Ръск и мен, ще го кажа малко грубо...
"Докарайте ми Ибан тук", в семейните помещения на Белия дом
"Така ще можем да го обработим".
Защото бяхме чули, че израелците щяха да изпреварят,
те щяха да атакуват египтяните.
Ибан се изказа на дълго и красноречиво.
Той винаги говореше красноречиво и на дълго.
Но това, което искаше да каже бе много просто.
Това беше смъртоносна криза за Израел
и той искаше да знае какво са готови да направят САЩ.
Президента просто изрази скептицизъм,
за представата, че Израел е в опасност.
Той каза: "Вие не сте в опасност.
"Вие се намирате в много трудна ситуация,
но не сте изложени на риск".
Той каза на Ибан: "Ние не вярваме, че Египет
"е на път да атакува Израел.
Още повече, ако това е така, вие ще ги смажете".
За да подчертае, Президента Джонсън бе поискал Министерството на отбраната
да даде преценка за вероятния изход от война в Близкия изток.
Бяхме направили заключение, че ако Израел удари превантивно, щеше да спечели...
без проблем за период от около седем дни, доколкото си спомням.
Също преценихме, че ако не ударят превантивно
и Египет атакува първи
щеше да отнеме малко по-дълго време, може би десет до 14 дни.
Тогава Президента извади лист хартия и започна да чете от него
все едно това беше някакво Свето писание.
И това, което пишеше в този документ беше:
"Израел няма да бъде сам, освен ако не реши да бъде сам".
Ако тръгнете сами, ще си останете сами.
Това беше доста студенокръвно изявление.
Няма да дойдем да ви защитим, ако ударите превантивно.
Не можем да дойдем да ви защитим, ако ударите превантивно.
Докато Израел получи предупреждението си в Белия дом,
египетска делегация се бе отправила към Кремъл.
Ние дори не видяхме Москва.
Закараха ни в коли със спуснати пердета направо в Кремъл.
Египтяните бяха самоуверени.
Шамс Бадран излъчваше увереност.
Той каза, че ако избухне война египетската войска може да се справи.
Всъщност, той описа армията като див кон, изгарящ от желание да тръгне.
Но руснаците предупредиха египтяните, да не изглеждат като агресори.
Премиера Косигин каза: "Кажи на Насър, че ако удари пръв,
"ще ескалира конфликта, ще провокира суперсилите.
Америка няма да стои настрана".
Казах: "Разбираме, но затварянето на пролива не е атака срещу Америка".
Руснаците дадоха ясно да се разбере, че имаха предвид точно това, което казаха.
Попитахме за договорите за оръжие, които имаме с тях.
Попитахме, дали ще ускорят нещата,
особено някои резервни части, които ни бяха необходими за нашите самолети.
Бихме могли да ги вземат с нас в една чанта.
Те винаги искаха оръжия.
Всяка делегация на високо равнище искаше оръжия,
включително Бадран.
Те не отказваха да доставят оръжията, те просто твърдяха, че нямат в момента.
Бях шокиран. Помислих си:
"Как може нашите съветски приятели да ни третират по този начин?"
Бяхме на прага на войната.
Насър разбра съобщението:
Руснаците ще го подкрепят само ако не изглежда като агресор.
Неговите командири бяха инструктирани да останат в защита,
готови да поемат израелска атака.
Началника на ВВС скочи. Той каза: "Това ще бъде осакатяващо".
Той каза: "Г-н президент, първият удар ще бъде осакатяващ!"
Той го каза на английски език.
Той имаше предвид, че първият удар на Израел ще парализира нашите ВВС.
Главнокомандващия му каза:
"Ако ги оставите да ударят първи, ще се биете само с Израел,
"но ако вие ударите първи, ще трябва да се биете с Израел и Америка".
Насър! Насър! Насър! Насър!
Но треската за война в Кайро стана неудържима.
Популярната омраза към Израел, за която Насър не направи нищо за да я ограничи,
сега го понесе напред, и постави други арабски владетели на негова страна.
Дори йорданския Крал Хюсеин, които от години бе в противоречие с Насър
реши, че вече не може да стои настрана.
На сутринта се качих в моя самолет и отлетях за Кайро.
И бях посрещнат от Президента.
Бях във военна униформа с моя пистолет. И той каза: "Е, виждам, че носиш пистолет".
Казах: "Последните няколко дни съм все така с моите войници".
И тогава той направи странен коментар:
"Какво ще стане, ако изведнъж те хванем като пленник
и отречем да знаем за твоето пристигане в тази страна?"
Скоро след това Крал Хюсеин подписва договор за взаимна отбрана с Насър
и се съгласява да постави армията си под египетско командване.
Бяхме пред прага на война, затова всякаква резервираност,
която имах в миналото за влизането на някакви войски в Йордания
отпаднаха, доколкото ме засягаше.
Така че Израел бе изправен пред перспективата от война на три фронта:
От Йордания на изток,
от Сирия на север
и от Египет на юг.
Това бе времето, когато изникна Аушвиц.
Не се бе случвало никога преди това.
Когато хората говореха, казваха, че имат чувство, че са заобиколени.
Заобиколени сме, никой няма да ни помогне, никой не ни помага
и не дай Боже ако арабските войски ни нападнат.
Те ще ни избият всичките.
До този момент Израел беше мобилизиран повече от две седмици.
Всички мъже на възраст от 18 до 55 бяха призовани на служба.
Повечето превозни средства бяха реквизирани,
повечето фабрики затворени.
Израел не можеше да остане напълно мобилизиран за дълго.
Но все пак, Премиера Ешкол чакаше международната общност да направи нещо.
Той отиде в щабквартирата
да напомни на генералите си за предупреждението на Америка:
Израел не трябва да действа сам.
Той ни каза, че полагат дипломатически усилия в САЩ и Европа.
Че се опитват да достигнат до споразумение с Насър.
Не виждахме в това някакъв смисъл.
Седнал до Рабин, Ешкол се оказва заобиколен от генерали настояващи за превантивен удар.
Генерал Пелед обикновено бе доста тих.
Сега той викаше. Всъщност крещеше.
"Защо се колебаеш? "Защо се страхуваш?"
Казах му: "Ешкол, имаш най-добрата армия, от цар Давид насам.
"Ако не атакуваш, никога няма да ти бъде простено,
ако го направиш, ще бъдеш героя-завоевател".
За да възвърне доверието на генералите си
Премиера Ешкол назначава нов министър на отбраната,
Моше Даян, герой от войната през 1956-та за Суецкия канал.
Разбира се, техните сили превъзхождат количествено нашите,
но все пак се надявам, че можем да се справим, но много зависи...
Зависи до голяма степен, къде ще е битката.
Генерали също поискаха да се изпрати още един пратеник във Вашингтон.
Министър-председателят се съгласи.
Той каза: "Слушай, Меир, отиваш във Вашингтон
"и трябва да разбереш какво става там.
"Дали американците организират специални военноморски сили?
"Дали някой ще направи нещо?
Кога?"
Мисията на Амит бе да види дали американците планират да отворят пролива Тиран
или Израел ще трябва да действа сам.
Пентагонът си имаше достатъчно проблеми във Виетнам и не искаше нова война.
Директорът на ЦРУ се изрази съвършено ясно.
Няма международни военноморски сили.
Няма американски план за действие.
Не се предвижда отряд със специална задача.
Така директора на Мосад, разузнаването на Израел
се срещна със Министъра на отбраната.
Казах му: "Знаете нашата ситуация.
Тук съм по поръчение на моя министър-председател".
През повечето време той говореше. Зададох един или два въпроса.
На срещата разбрах, че Америка,
заради ситуацията във Виетнам не желае да действа сама,
и не са успели в организирането на международни военноморски сили.
Също така, Айзенхауер се бе ангажирал към Израел за пролива през 1956 година.
Така че Америка вече не възразяваше Израел да действа по свое усмотрение.
Бях приветлив по време на разговора ни и също когато той си тръгна.
Но той не търсеше отговори, и не получи отговори.
Амит се втурна обратно към Израел за да докладва на Премиера и кабинета
да не очакват международна помощ.
Дадох подробен отчет от моето пътуване до Вашингтон, и казах:
"Препоръчвам да започнем войната възможно най-скоро".
Всеки един от министрите се съгласи.
Отидохме на обичайната си разходка.
Изведнъж Ешкол започва тананика. Той беше абсолютно немузикален.
Беше онази Хасидска песен, която обичаше да си пее.
Той си я пееше отново и отново.
"Равинът ни каза да се наслаждаваме на момента,
защото идват трудни времена".
Така че го попитах, "Какво става, скъпи?"
и той ми каза, "Утре ще започне войната
"Ще има вдовици. Ще има сираци.
"Ще има опечалени родители.
Кой знае какво ще донесе утрото".
Генералите избраха сутринта на 5 юни за нападението.
Началник щаба и аз взехме решение. В нощта на 4 юни ще спим в дома си.
Там-тамите в Израел работят като в джунглата.
Ако началник щаба и командира на ВВС се връщат у дома,
се разнася слуха, че утре ще бъде спокойно.
Това беше посланието за лека нощ на командването.
Оставяйки само 12 изтребителя да защитават Израел
180 самолета излитат за Египет.
Тяхната цел бе на 45 минути.
Ние съблюдавахме пълно радио мълчание.
Летяхме на височината на вълните за около 15 минути.
Летяхме ниско над пясъчните дюни.
Пресякохме Суецкия канал при Кантара и влязохме в делтата.
Докато летяхме над делтата, земеделците ни махаха.
Те вероятно мислеха, че сме египтяни.
Повечето израелски ескадрили полетяха през морето далеч на запад.
Те имаха допълнителни резервоари за гориво,
за да могат да достигнат египетските въздушни бази от неочаквана посока.
Това бяха най-дългите 45 минути в живота ми.
Стрелките на часовника ми изглежда не се движеха.
Те се движеха много бавно.
Докато израелските бомбардировачи приближават своите цели,
египтяните получават кодирано съобщение от Йордания.
Те забелязват израелски самолети да се отправят към нас,
така че ни изпратиха сигнал от тяхната радарна база за да ни предупредят.
Сигналът беше кодиран.
Нашите кодове се бяха променили предишния ден
и имахме сериозни проблеми да го декодираме.
Министерството на отбраната попита хората от въздушната отбрана,
какво са направили със сигнала, който са получили.
Бяха получили кодовата дума "лоза". Те отговориха: "Какъв сигнал?"
Точно в 07:45, набрахме височина до 6,000 фута,
погледнах надолу и видях МИГ-овете как проблясваха по краищата на пистата.
Пилотите седяха вътре в пилотските кабини.
Знаех, че сме ги изненадали.
Израелците започнаха атаката си като унищожаваха пистите
за да предотвратят излитането на египетски самолети.
Малкото успели да излетят,
не бяха равностоен противник за израелските изтребители.
Получих обаждане от един от началниците на ВВС.
Той каза: "Нофал, Нофал". Казах: "Да, господине?"
Той каза: "Нашите летища бяха нападнати".
Казах: "Какво, по дяволите говориш?"
Той каза: "Нашите летища бяха нападнати".
Казах: "Нашите летища?"
Той каза: "Летищата в Синай бяха нападнати".
Казах: "Всичките ли летища в Синай? Кажи ми, че не е вярно".
А той каза: "Повярвай ми, всички летища бяха нападнати".
Затворих, телефонът иззвъня отново. Беше друг командир.
Той каза: "Нападнаха ни".
Тогава си казах, добре, нещо става,
но бях съвсем сам.
Той беше сам, тъй като Началника на египетските въоръжени сили Маршал Амер,
бе заминал с Военния Министър и неговото висше командване
да инспектират техните позиции в Синай.
Десет минути след излитането, чухме за израелската атака.
Обърнахме и се върнахме.
Нашите коли си бяха отишли.
Трябваше да вземем такси за да се върнем в Щаба.
Докато таксито на маршал Амер го откара обратно до Щаба,
ВВС на Египет бяха разрушени.
Маршал Амер се паникьоса, каза на Началника на ВВС да задейства плана за контраатака.
Началника на ВВС отговори "Как? Нямам самолети".
В Синай, Египет имаше три пъти повече танкове от Израел,
но без закрила по въздуха, тяхното положение бе бедствено.
Маршал Амер ми каза: "Изготви план за отстъпление,
върни войските обратно зад канала".
Маршал Амер бе близък приятел на президента Насър повече от 20 години.
Те са воювали заедно като млади офицери.
Заедно са планирали преврата, който свали египетската монархия.
Сега победеният Президент се обади на своя победен главнокомандващ на армията.
Бях единствения друг човек там. Амер бе в сълзи.
Той се обръщаше към Насър с първото му име.
Той каза: "Нека върнем безопасно нашите момчета, Гамал".
Когато затвори телефона го попитах: "Защо плачеш?"
Той каза, че Насър е изрекъл: "Прости ми, Хаким.
"Аз, причиних тази катастрофа, прости ми, Хаким".
Абдел Насър също плачеше.
Маршал Амер не чакаше неговия Началник щаб да планира отстъпление.
Той просто вдигна телефона и сам даде заповед.
Заповедта беше, оттеглете се обратно зад канала.
Оставете артилерията след себе си.
Заповедта на Маршал Амер беше катастрофална.
Без план неговите отстъпващи подразделения не можеха да се защитават едно друго.
Израелците започнаха преследване.
И пред и зад нашите танкове имаше египетски танкове.
Ние ги нападахме по земя и по въздух.
Хиляди бяха унищожени. Всички горяха. Беше ужасна гледка.
338 израелци бяха убити,
но жертвите на египтяните наброяваха 15,000.
Дни по-рано, когато войната бе започнала Израел се свърза с краля на Йордания.
Ние не планирахме да завземем Йерусалим или Западния бряг.
Не сме планирали да завземем Голан.
На пети, изпратихме телеграма чрез американците на Крал Хюсеин
като му казвахме, че войната е между нас и египтяните.
Ако Йордания остане настрани, нищо няма да се случи.
Но около 10:30ч. той започна да обстрелва Йерусалим.
Теди Колек, кметът на Йерусалим ме попита в командния пост,
какво да направи с децата в детските градини и училищата.
В командния пост, се спогледахме.
Казахме: "Това не е хубаво, ще се разправим с Хюсеин".
Заместник-началник щаба ми се обади.
Той каза: "Узи, упълномощен си да влезеш в Стария град.
Трябва да действаш бързо и използвай акъла си".
На израелците им отне 10 часа ожесточени улични боеве
да победят войниците от Йорданския легион, защитаващ Стария град.
След като войските пробиха до Стената на плача,
да се запази града обединен под израелско управление,
стана основната цел на правителството.
Когато битката приключи, Йордания загуби не само Стария град,
но всички земи на Западния бряг на река Йордан.
Излязох на фронта и можех да видя
как преминаваха хората на малки групи, много уморени.
Всичките години, които отдадох от 1953г.
опитвайки се да изградя тази страна и да изградя тази армия,
цялата гордост и надежди, просто го видях унищожено.
Никога не съм получавал по-съкрушителен удар от този.
Г-н Премиер, дали Израел желае някаква територия, освен тази, която притежава?
Не, сър... Не, сър. Не се нуждаем от допълнителна територия.
Искаме да развием само тази територия, която имаме.
Трябва да инвестираме толкова много, енергия и пари,
и мозък, който притежаваме в известна степен...
Но ние не искаме никаква допълнителна територия.
След като победи Йордания и Египет,
Израел обърна поглед към Голанските възвишения, място на чести атаки от Сирия.
Даян каза: "Ние ще завземем Голан сега".
Спомням си, че някои министри от религиозните партии бяха против това.
Даян беше непреклонен. Той каза: "Няма да губим време.
"Забавих го толкова, защото искахме да приключим с египтяните и йорданците".
Хвърлихме всичко, което имахме на Голанските възвишения.
За 12 часа, хвърлихме повече бомби на Голан отколкото на всички египетски летища.
Ракети, бомби, напалм, всичко, което имахме.
Цялата война бе подпалена от фалшив съветски доклад за заплаха над Сирия.
Сега, когато Израел всъщност атакуваше Сирия,
руснаците бяха принудени да реагират.
Новината дойде по горещата линия и не знаех за какво ставаше дума,
защото мислех, че войната е почти приключила.
Въпреки това, незабавно се върнах в Белия дом.
Обичайното присъствие бяха там, МакНамара и останалите.
И ние имахме доста неприятно съобщение от руснаците.
Руснаците много ясно дадоха да се разбере. Те ще се намесят военно.
И най-вероятно нямаше само да отблъснат Израел от нападението си върху Сирия,
но щяха да се присъединят към Сирия в опит да нанесат смъртоносен удар на Израел.
Това беше много, много опасна ситуация.
Съветския съюз не изглеждаше да блъфира.
Стратегически отряд от бомбардировачи в Украйна,
получи заповед да подготви четири ескадрили да летят до зоната на сражението.
Всичко бе подготвено с голяма бързина.
Получихме стриктни инструкции да не се дават никакви жертви.
Загубата дори на един съветски самолет щеше да разкрие нашето участие.
Но това ни се видя нереалистично, така че трябваше да намерим друг начин.
На пилотите им бе заповядано да изоставят всякаква идентификация.
Техните самолети щяха да бъдат пребоядисани в египетски цветове.
Нашите червени звезди са само един цвят, червен.
Но се оказа, че сега са ни необходими четири различни цвята.
Спомням си, зелено и черно и нещо друго, може би червено,
но не разполагахме с подходящите цветове,
така че това предизвика голяма суматоха.
В кризисната стая на Белия дом, президента Джонсън и неговия екип
разработваха отговора на Съветския ултиматум.
Президента изпрати съобщение по горещата линия, казвайки на Кремъл,
че използва "всички средства", за да накара израелците да спрат войната.
Това не бе съвсем вярно.
Въпреки, че би могъл да се обади на израелския Премиер пряко,
той се обади на израелския посланик в ООН вместо това.
Посланика на САЩ, Голдбърг ме помоли да излезем във фоайето и да ми каже,
ти трябва незабавно, незабавно да обявиш, че боевете са прекратени.
Това не бе в пълномощието на израелския посланик,
така че той помоли шефа си, Абба Ибан, да се обади на министър-председателя.
Но Ешкол бе със своите генерали на Голанските възвишения.
Изведнъж Абба Ибан се обажда и казва:
"Кажи Ешкол да спре войната, ние сме под ужасен натиск тук в ООН".
Тогава Ешкол ми се обажда, и казва:
"Ах, този Голан е абсолютно фантастичен. Гледката е прекрасна".
Той се превъзнасяше по него.
И аз му казвам: "Ешкол слушай, Ибан иска да спреш войната, не може да поеме натиска".
Той каза: "Не мога да те чуя".
"Как така не можеш да ме чуеш? Казвам ти точните думи на Ибан".
Той каза: "Не мога да те чуя, Не мога да те чуя.
"Лоша е връзката, лоша е връзката.
Като се върна у дома, тогава ще говорим".
И тогава разбрах. Те искат време, за да завладеят още няколко километра.
Израелците продължават да напредват в Голан.
И не се сблъскват със съветски войски,
защото президента Джонсън е вдигнал залозите.
Той попита МакНамара,
на какво разстояние от сирийския бряг е американски флот в този момент.
И той каза 100 мили.
Беше под пара към Гибралтар на военно учение. Върнахме го обратно.
И Президента каза: "Преместете го на 50 мили"
Знаейки, че флотът е в сянката на съветските електронни кораби,
и те ще го узнаят директно.
Това също беше част от съобщението.
Така че нашата тайна инвазия през задната врата никога не се случи.
И слава Богу.
Израелското правителство чакаше докато неговите сили постигнат целите си,
преди да им дадат заповед да спрат.
Мой колега от Външно Министерство в Йерусалим ми се обади
да ми даде текста на договореното изявление
за прекратяване на огъня.
Израел приема всяко предложение, направено от генерал Бъл
за изпълнение на резолюцията за примирие на Съвета за сигурност
и договореностите за наблюдение прекратяването на огъня.
Прочетох това изявление бавно
превеждайки го от иврит на английски
и това беше края на войната.
За шест дни, въоръжените сили увеличиха
четири пъти територията, която Израел контролираше.
От Сирия, завзеха Голанските възвишения.
От Йордания, Западния бряг и Стария град на Йерусалим.
От Египет, Газа и Синай.
С толкова много земя за размяна, Израел имаше по-добър шанс от всякога за мир.
Израелците се стекоха към Стария град.
За тях победата бе избавление от унищожение.
Израелският кабинет бе решен да задържи Йерусалим и засега, Западния бряг.
Но в замяна за мир бяха готови да върнат обратно
Голанските възвишения на Сирия и пустинята Синай на Египет.
Външния Министър каза на американците за предложението на Израел.
Когато представих това на среща начело с Дийн Ръск и Голдбърг и Сиско,
като цяло, те бяха удивени от факта, че явно не сме в настроение за анексиране.
Това беше... така смятахме тогава
доста забележителна инициатива от страна на Израел
защото ние можехме само да предполагаме.
Ибан ни беше казал преди няколко дни:
"Не сме заинтересовани от територии".
През онази седмица президентът Джонсън
бе домакин на среща със съветския премиер Косигин.
Нетърпеливи да се появят като миротворци в ООН,
двамата лидери съставиха рамките на резолюция за мир.
В Кайро бе внимателно прегледана от Външно Министерство.
Това бе още една повратна точка в арабско-израелския конфликт.
Стигнахме до заключението, че това предложение
е възможно най-доброто, което бихме искали да получим.
Ние посъветвахме Министърът на външните работи, да я приеме.
Министърът погледна на него по различен начин.
Когато резолюция бе предложена, Израел бе готов да я приеме,
но външния министър на Египет бе напълно против резолюцията,
защото косвено се подразбираше, правото на Израел да съществува,
и той изобщо не искаше да приеме това.
Израел, разбира се, не искаше никоя резолюция,
която само да споменава "Оттеглете войските си",
но не признава правото на Израел да съществува.
Така че това беше проблема.
Но признаването на Израел не беше в дневния ред на Насър.
След поражението на Египет, той имаше по-непосредствени проблеми у дома.
Абдел Насър заяви: "Загубихме.
"Няма смисъл да остана. Ще подам оставка".
Реших да подам оставка,
напълно и окончателно от всички длъжности.
Ще се върна към личния живот.
Ще изпълнявам задълженията си като всеки друг гражданин.
След излъчването, тълпи заобиколиха президентския дворец
и умоляваха Насър да остане.
Повечето от демонстрациите бяха истински.
Хората наистина бяха разстроени.
Но също нещо друго случи.
Партийния лидер, каза на членовете да се съберат и да слушат речта.
След речта, те излязоха на улиците и скандираха
"Ние искаме Насър, никой друг лидер освен Насър".
Насър остана като Президент.
Неговият стар приятел маршал Амер стана изкупителната жертва.
Той отказа да подаде оставка, тогава Насър го арестува.
Той починал в ареста.
В Кайро бе разпространено, че се бил "самоубил".
Малко след това, Насър отхвърли съветско-американския мирен план.
Насър не можеше да си позволи да приеме план за мир.
Той бе герой за арабите.
Не можеше да бъде видян да преговаря с израелците.
Три месеца по-късно Арабски лидери се срещнаха
да формулират единна политика по отношение на Израел.
Насър, все още идола на арабския свят, бе сломен.
Той изглеждаше съвсем друг човек.
Забелязах още от самото начало, че той усеща голямо чувство за вина.
Арабите се споразумяват да отхвърлят всеки компромис с Израел.
Решението на арабските страни беше,
да не се преговаря с Израел, да не се сключва мир с Израел,
и да не се признава Израел.
При липсата на признаване, без преговори и без мир
беше само въпрос на време преди войната да избухне отново.
Translation ZALMEN BEHAR